№19, жовтень 2013
Сьогодні ми дедалі частіше звертаємося до славетного минулого України та своїх витоків. Дедалі більше наших співвітчизників, аналізуючи своє коріння, доходять висновку, що вони козацького роду. І це відрадно. Історія Українського козацтва невід’ємно пов’язана з величною і трагічною історією українського народу. Звернуся до деяких епізодів шляхетного козацького літопису. Перші згадки про наших предків-козаків датуються в офіційних документах Османської імперії і Великого князівства Литовського 1488 року.
У ті досить складні часи славетний лицар Дмитро БайдаВишневецький став ініціатором захисту українських земель від зайдординців, які щороку забирали в полон і продавали в рабство десятки тисяч українських чоловіків, дівчат і молодих жінок. Саме Байда облаштував неприступну козацьку твердиню Хортицю, саме він організував стратегічну систему попередження та захисту земель – від Запорожжя до Дону. Згодом він запропонував московському царю Івану Грозному спільний план будівництва укріплень уздовж кордону тогочасного християнського і мусульманського світів. Проте цар відмовився від пропозиції БайдиВишневецького.
Однак попри всі негаразди козацтво набувало дедалі більшого розмаху та сили. Зрештою в період національновизвольної війни під проводом Богдана Хмельницького народилася ідея української державної незалежності. Європа до цього поставилася з порозумінням. Ось яскравий факт. У гетьманській столиці Чигирині на той час було 16 (!) іноземних посольств. Отже, ці країни визнавали Українську державу.
Протягом XVI–XVII століть основою демократизму Української держави стала Запорозька Січ. Звичайно, московський царат не міг із цим змиритися й робив усе, аби знищити вольницю наших козацьких пращурів. Зрештою 1775 року за наказом Катерини ІІ це було зроблено, і козацтво на теренах України категорично заборонили.
Проте козацький дух і традиції нащадки зберегли. І вже 1918 року, після повалення самодержавства та створення Української держави, козацтво знову розправило плечі. Павло Скоропадський, нащадок славного роду звитяжців, ставши Гетьманом козацтва та України, за короткий час свого гетьманування встиг здійснити чимало добрих справ, серед яких і створення Академії наук України на чолі з Володимиром Вернадським.
Після 1991 року, зі здобуттям Україною незалежності, козацтво набрало масового характеру. До його лав вступило понад мільйон осіб. Характерним стає й те, що до козацької ідеї повернулося українство всього світу. Нащадки козаків, зібравшись уперше після 1775 року на славетній Хортиці, прийняли ухвалу про скасування указу цариці Катерини ІІ щодо знищення козацького стану, а також визнали нелегітимною анафему Російської православної церкви щодо Гетьмана Івана Мазепи.
Вирішується низка організаційних питань. Першим Гетьманом козацтва незалежної України було обрано В’ячеслава Чорновола, котрий, як відомо, народився й виріс на Черкащині – краї з предковічними козацькими традиціями.
Під час гетьманування народного депутата України, генерала Володимира Муляви було прийнято остаточну редакцію Статуту Українського козацтва як міжнародної національнопатріотичної та оборонноспортивної організації козацтва України й української діаспори.
Наступним Гетьманом козаки обрали теж народного депутата України, генерала Івана Біласа, котрий відомий як автор ґрунтовних робіт про національновизвольний рух 1940–1950 років на Західній Україні.
Нині міжнародну громадську організацію «Українське козацтво» очолює досвідчений лікархірург, депутат Тернопільської облради Ігор Вардинець. Щодо нашого структурного підрозділу – козацького товариства імені Гетьмана Івана Сулими, то його було створено в столиці держави 2000 року. Головним осередком товариства стала корпорація «Укрреставрація» на чолі з директором, Героєм України Миколою Орленком. До лав козацтва тут одразу вступило понад
3 тисячі працівників.
На їхньому рахунку чимало, я б сказав, епохальних справ: відбудова в центрі столиці держави Михайлівського Золотоверхого собору та церкви Різдва Христового на Подолі, Успенського собору на території КиєвоПечерської лаври, Володимирського собору в Херсоні, спорудження пам’ятника княгині Ользі та монумента Свободи на майдані Незалежності, відтворення гетьманської столиці в Батурині й багато інших корисних починань. Хочу наголосити, що в складі столичного козацького товариства, яке я маю честь очолювати ось уже 13 років, є академіки, професори й доценти, ректори вишів, дипломати, працівники закладів культури, підприємці. Вони входять до козацьких осередків «Ворота столиці», «Свіжий подих», «Будвуз», «Будівельник», «Меридіан», «Митець», «Дипломат» (створений 2004 року в Посольстві України в Бельгії) та інших. Ми пропагуємо козацький дух і традиції під час зустрічей у трудових колективах, зі студентами та школярами, митцями столиці України. Нас розуміють і підтримують. Проте, хоч як прикро, вимушений констатувати, що сьогодні серед Українського козацтва немає єдності. Між окремими лідерами триває своєрідне змагання за булаву, деяких представників козацької старшини засліпив гонор, частогусто гору беруть їхні особисті амбіції. На жаль, нерідко до цього долучаються владні й фінансові структури. Здавалося б, іще донедавна єдиний козацький рух, по суті, розпався на окремі козацькі «армії» та «дивізії», кожна з яких має довгий список полковників, генералів, а то й маршалів. Як засвідчує життя, подібні «полководці» здебільшого бутафорні.
Ігор Вардинець дуже занепокоєний такими негараздами в козацькому русі. Він слушно констатує: «На жаль і на сором, є організації, котрі афішують себе як усеукраїнські, а їхні «керівники» йменують себе гетьманами, не будучи зареєстрованими в Мін’юсті держави. Це самозванці, які лише компрометують козацький рух України». І я повністю поділяю його авторитетну думку.
На жаль, сьогодні високі державні структури, посилаючись на громадський статус козацтва, не втручаються в таку «отаманщину», хоча добре розуміють, що наше громадське об’єднання – це, скажімо, не «товариство захисту тварин», а вкрай важлива справа сотень тисяч людей, які взяли на себе почесний обов’язок козакапатріота.
Оскільки належу саме до такої категорії патріотів, бо наш рід по материнській лінії йде від Гетьмана Івана Сулими, а по батьківській – від Стародубського полковника Михая Солов’я, у своїй патріотичній ліриці та піснях (а вже видано 8 моїх книжок та 2 диски з піснями) намагаюся віднайти коріння духовної і фізичної сили, притаманної козакамзапорожцям, перенести в наше сьогодення дух козацької свободи й оптимізму.
На завершення своїх роздумів скажу: сьогодні вкрай необхідним є прийняття закону про козацтво. Такий документ, ухвалений Верховною Радою України, структурував би козацький загал, надав би йому нового імпульсу та вивів із неадекватного статусу громадської організації.
Упевнений, що саме закон дасть підстави покінчити з безплідними дискусіями на кшталт, хто правильніший серед козацтв, хто більше любить ненькуУкраїну чи ненавидить її ворогів. Він, як на мене, стане дороговказом до конкретних дій у розбудові Української держави.
Автор: Анатолій СОЛОВЕЙ
Архів журналу Віче
![]() |
№9 |
Реклама в журналі Інформація авторам Передплата |
Нідерланди передають Україні 28 гусеничних всюдиходів
Умєров підтвердив, що Київ передав США список цілей у РФ, які хоче атакувати ATACMS
Міністр оборони Естонії: Захід має змінити "підтримку війни" на "підтримку перемоги України"
Президент Чехії: Успіхи Росії під Покровськом не пов’язані з операцією ЗСУ на Курщині
У Орбана не планують змінювати політику щодо України, якщо Трамп програє вибори
Туск: Без врегулювання проблемних історичних питань Україна не увійде до ЄС
Глава МЗС Литви попросив Україну і далі приховувати від нього військові плани
Боррель: ЄС підготував для України 700 тисяч снарядів з обіцяного мільйона
Фон дер Ляєн у Празі відповіла на фейкові "мирні ініціативи" Орбана
Доставка бетону з заводу ПБГ "Ковальська" від "РСТ Плюс"